Рюноске Акутагава
Зъбчатите колела

Превод от японски: Дора Барова, 1986

chitanka.info

1. Дъждобранът

Трябваше да присъствувам на сватбеното тържество на свой познат и стиснал пътната си чанта, пътувах с кола от вилната зона към една гара на железопътната линия Токайдо. От двете страни на шосето растяха само борове. Съмнявах се, че ще стигнем навреме за токийския влак. В колата освен мен беше и собственикът на бръснарски салон — пухкав дебеланко с брадичка. Разговарях от време на време с него, но все се притеснявах, че закъсняваме.

— Понякога стават наистина невероятни неща. Разправят например че в дома на господин Н. и посред бял ден се появявал призрак.

— И посред бял ден ли? — повторих, нагаждайки се доколкото можех, към тона му, но без да откъсвам очи от далечните, обрасли с борови гори хълмове. Залязващото слънце ги къпеше с лъчите си.

— Но никога в слънчево време. Явявал се най-вече в дъждовни дни.

— Може би иска да се намокри.

— Ама вие се шегувате… Всъщност разправят, че носел дъждобран.

Шофьорът забибитка настойчиво и спря пред гарата. Сбогувах се със собственика на бръснарския салон и влязох в чакалнята. Но както се опасявах, влакът за Токио бе заминал само преди няколко минути. На една пейка в залата седеше мъж в дъждобран и гледаше разсеяно навън. Спомних си чутата преди малко история за призрака, но се позасмях и тръгнах към кафенето срещу гарата, защото и без това трябваше да чакам следващия влак.

Интересно кому бе хрумнало да го нарече кафене. Седнах в ъгъла и си поръчах чаша какао. Мушамата на масата беше бяла на елементарни квадрати от тънки сини черти. Изпод олющените тук-там ръбове се провиждаше възмръсната основа. Отпивах от намирисващото на туткал какао и оглеждах празното кафене. По прашасалите стени висяха всевъзможни надписи: „Ояко-домбури“, „Кюфтета“, „Яйца на очи“, „Омлет“ и прочие.

В надписите се чувствуваше духът на селата и нивите край железопътната линия Токайдо. Села и засадени с ечемик и зеле ниви, през които минава електрическа железница.

Следващият влак пристигна почти по здрач. Обикновено пътувам втора класа, но този път нещо ме принуди да се кача в трета.

Вагонът бе доста пълен. На съседните места седяха ученички, тръгнали навярно на екскурзия в Оисо или някъде другаде. Запалих цигара и се загледах в шумното детско множество. Момичетата — ученички от началното училище — бяха прекалено възбудени и не преставаха да бъбрят.

— Господин фотограф, какво значи „рабу шийн“[1]?

„Господин фотографът“, който седеше точно насреща ми и очевидно придружаваше групата, успя някак да се измъкне от положението. Но едно четиринадесет-петнадесетгодишно момиче продължи да го притиска с въпроси. Изведнъж забелязах, че то страда от синузит, и кой знае защо ме досмеша. После друга моя съседка по място — дванадесет — тринадесетгодишно девойче, седна в полата на младичката учителка, прегърна я през врата и започна да я милва по бузата. От време на време спираше да бърбори с приятелките си и чуруликаше на учителката:

— Колко сте мила! Какви хубави очи имате само!

Момичетата не приличаха на ученички, а по-скоро на зрели жени. Ако се изключеше, разбира се, това, че гризяха ябълките заедно с кората, а между пръстите си стискаха карамелените бонбони голи, без обвивки… Едно по-голямо момиче мина край мен и навярно настъпи някого, защото побърза да се извини. Изглеждаше наистина по-голямо от другите, но според мен имаше като че по-ученически вид. Захапал цигара, неволно се изсмях над собствените си противоречиви съждения.

По някое време запалиха лампите и влакът спря на крайградската гара. Слязох на студения ветровит перон, минах през моста и зачаках трамвая. Неочаквано на спирката се оказа и моят познат Т. — чиновник в някаква фирма, и докато дойде трамваят, ние се разприказвахме за икономическата депресия. Т. естествено бе много по-вещ по тия въпроси от мен. На един от яките му пръсти забелязах пръстен с тюркоаз, който не съответствуваше на задълбочаващата се депресия.

— Каква великолепна вещ!

— А-а, това ли? Накара ме да го купя мой приятел, който замина на работа в Харбин. Сега се е хванал за главата, понеже търговията с кооперативите никак не върви.

За щастие трамваят бе далеч по-празен от влака. Седнахме с Т. един до друг и продължихме да си приказваме. През пролетта на същата година той се бе върнал от задгранична работа във Франция, тъй че разговорът постепенно се завъртя около Париж, мадам Кайо[2], деликатесите с раци, някакво обикалящо света величество…

— Противно на всеобщото мнение, Франция не е чак толкова зле. Просто французите поначало не обичат да плащат данъци и затова правителствата се провалят едно след друго.

— Само че франкът постоянно пада, нали?

— Така е според нашите вестници. Но да знаеш пък те какво пишат за Япония! Само за земетресения и наводнения.

В този момент на мястото срещу нас седна мъж в дъждобран. Стана ми някак неприятно и кой знае защо почувствувах нужда да разкажа на Т. историята за онзи призрак. Но приятелят ми извъртя рязко дръжката на бастунчето си наляво, приведе се и рече тихо:

— Виждаш ли оная там жена? Със сивия вълнен шал?

— Жената с европейската прическа ли?

— Да, същата. Държи вързопче. Това лято беше в Каруидзава[3]. Обличаше се с вкус.

Но както и да я гледаше човек, сега жената правеше впечатление на твърде бедна и невзрачна. Докато разговарях с Т., все я наблюдавах крадешком. В лицето й, особено между веждите, имаше нещо налудничаво. На всичко отгоре от вързопа й се подаваше наподобяваща леопард гъба.

— В Каруидзава танцуваше с разни млади американци. Всякакви танци „модерн“… или как там им казваха.

Когато дойде време да се сбогуваме с Т., мъжът в дъждобрана беше вече изчезнал. От спирката до хотела вървях пешком. От двете страни на улицата се издигаха високи здания. Внезапно се сетих за боровата гора. На всичко отгоре пред очите ми се появи нещо необикновено. Необикновено? Бяха непрестанно въртящи се полупрозрачни зъбчати колела. Случвало ми се бе и друг път. Винаги едно и също — зъбчатите колела ставаха все повече и повече и почти обсебваха полезрението ми. После, не след дълго, изчезваха, а на тяхно място идваше главоболието. Заради тази халюцинация (?) лекарят все ме съветваше да намаля цигарите. Само че аз бях виждал колелата и преди да навърша двадесет години, тоест преди да се пристрастя към тютюна. Пак започва, казах си и закрих с ръка дясното си око, за да проверя доколко виждам с лявото. В него нямаше нищо. Затова пък под клепача на дясното се въртяха безброй зъбчати колела. Вървях забързан и виждах как зданията отдясно постепенно изчезват.

Когато влязох във фоайето на хотела, колелата бяха вече изчезнали, но главоболието продължаваше. Предадох палтото и шапката си и помолих да ми запазят стая. После позвъних в редакцията на едно списание, за да се договоря за хонорара.

Сватбеното тържество очевидно бе започнало доста отдавна. Седнах на ъгъла на масата и грабнах вилицата и ножа. Всички в залата — и младоженците на централните места, и над петдесетте души гости около белите маси — бяха, разбира се, необикновено весели. Но от ярката светлина на душата ми ставаше все по-мрачно и за да се избавя от това чувство, подхванах разговор със съседа си по място — старец с лъвска брада, известен синолог, чието име бях чувал и аз. Разговорът, естествено, се завъртя около китайската класика.

— Цилинът е еднорог. А птицата фънхуан — феникс[4]…

Известният синолог се заинтересува, изглежда, от думите ми. Говорех машинално. Постепенно обаче започна да ме обзема болезненото желание да руша и не само че обявих Яо и Шун за недействителни личности, но заявих, че авторът на „Чун-цю“[5] е живял много по-късно, чак през епохата Хан. Върху лицето на синолога се изписа явно недоволство и без да ме удостои дори с поглед, той ме прекъсна рязко с почти лъвски рев:

— Ако Яо и Шун не са съществували, излиза, че Конфуций лъже. А Великия учител не може да лъже!

Млъкнах, разбира се, и отново насочих ножа и вилицата към чинията си. Но изведнъж в крайчеца на парчето месо се разшава червейче. То ме подсети за английската дума worm. И тя безспорно означаваше някакво митично животно от рода на еднорога и феникса. Оставих вилицата и ножа и се загледах как пълнят чашата ми с шампанско.

Банкетът най-сетне свърши и аз забързах по безлюдния коридор, за да се усамотя час по-скоро в предварително запазената стая. Коридорът ме караше да се чувствувам не в хотел, а в затвор. За щастие, поне главата не ме болеше вече чак толкова силно.

В стаята намерих, разбира се, и пътната чанта, и палтото, и шапката си. Стори ми се, че не палтото, а самият аз вися на стената, затова го свалих мигновено и го напъхах в шкафа в ъгъла на тясното помещение. После застанах пред огледалото и се загледах в лицето си. Под кожата прозираха ясно контурите на черепа. Внезапно в паметта ми изпълзя червейчето.

Отворих вратата, излязох в коридора и тръгнах напосоки. В стъклената врата на фоайето искреше отражението на високия лампион в ъгъла. Това като че поуспокои душата ми. Седнах и се замислих. Но не издържах и пет минути, защото съгледах дъждобрана. Някой го беше метнал небрежно на облегалката на близкото канапе.

„Дъждобран в най-големите студове“, мина ми през ума. Скочих и тръгнах обратно по коридора. В дежурната в дъното не се виждаше жива душа, но чувах, че момчетата вътре разговарят. В отговор на нечии думи едно от тях каза на английски: „All right“. Ол райт ли?… Нервничех от нетърпение да схвана смисъла на разговора. Ол райт? Ол райт? Какво намираха за „Ол райт“?

От моята стая, естествено, не долиташе нито звук. Но необясним страх ми пречеше да отворя и да вляза. Поколебах се за миг и нахлух решително. После, като се стараех да не поглеждам към огледалото, седнах на масата. Столът бе тапициран със зеленикава изкуствена кожа като кожа на гущер. Извадих от чантата листове и се приготвих да продължа разказа си. Дори потопих писалката в мастилото, но тя застина в ръката ми и дълго — дълго не помръдна. На всичко отгоре, когато все пак се раздвижи, изпод перото започна да излиза все едно и също: „Ол райт… Ол райт… Ол райт…“.

Изведнъж се разнесе звън — беше телефонът до леглото. Скочих сепнат и грабнах слушалката:

— Кой е?

— Аз съм. Аз…

Обаждаше се племенницата — дъщерята на сестра ми.

— Какво има? Случило ли се е нещо?

— Да… Да… Нещастие! Затова… Случи се нещо ужасно! Току-що позвъних и на леля…

— Нещастие?

— Да! Затова веднага ела вкъщи. Веднага!

Телефонът прекъсна. Върнах слушалката на мястото й и натиснах машинално копчето на звънеца. Давах си сметка, че ръката ми трепери. Момчето все не идваше и не идваше. По-скоро измъчен, отколкото вбесен, продължих да звъня упорито. Натисках копчето със съзнанието, че съдбата най-сетне ми подсказва как да тълкувам смисъла на думите „Ол райт“.

Същия ден следобед мъжът на сестра ми се бе хвърлил под влака в някакво село недалеч от Токио. На всичко отгоре бил облечен в неподходящ за сезона дъждобран.

Затворен в хотелската стая, продължих да пиша разказа. Беше среднощ и в коридора нямаше жива душа. Но от време на време пред вратата се чуваше плясък на криле. Може би някой отглеждаше птици.

[1] От англ. Love scene — „любовна сцена“ — Б.пр. ↑

[2] Мадам Кайо — съпруга на тогавашния френски министър на финансите, която застрелва главния редактор на вестник „Фигаро“ заради поместени във вестника клевети срещу мъжа й. — Бел.р. ↑

[3] Известен и скъп японски курорт. — Б.пр. ↑

[4] Цилин и фънхуан — митични животни, възпети в древнокитайската поезия. — Бел.р. ↑

[5] „Чун-цю“ (летопис на княжеството Лу) — по силата на традицията се смята за произведение на Конфуций. В него, както във всички останали конфуциански книги, се развиват някои основни положения на морално-етичните доктрини на конфуцианството, като се тръгва от митичните императори-мъдреци Яо и Шун. — Бел.р. ↑

2. Отмъщението

Събудих се към осем сутринта и понечих да стана, но кой знае защо единият ми чехъл липсваше. От година — две подобни неща винаги ме изпълваха с безпокойство и страх. На всичко отгоре ми напомняха гръцката легенда за царския син с един сандал[1]. Позвъних, извиках момчето и го накарах да намери чехъла. Озадачено, то се зае да претърсва тясната стаичка.

— Ето го. Беше в банята.

— Как е попаднал там?

— Ами-и… Може би плъх.

След като момчето си отиде, аз изпих чаша черно кафе и се залових отново за разказа. Четвъртитият прозорец на стаята гледаше към заснежена градина. Оставях от време на време писалката и отправях разсеян поглед към снега. Той лежеше под вече напъпилите тук-там храсти, сивкав от градските пушеци. Гледката кой знае защо ме изпълваше с тъга. Сам не разбрах кога съм престанал да пиша и пушейки настървено, мисля ту за едно, ту за друго. За жена си, за децата и най-вече за мъжа на сестра си…

Преди да се самоубие, го подозираха, че е подпалил умишлено къщата си. Пък и как да не го подозират, когато точно преди пожара я бе застраховал на двойно по-голяма от стойността й сума. Освен това имаше и условна присъда за лъжесвидетелство. Но аз се ужасявах не толкова от самоубийството му, колкото от факта, че при всяко идване в Токио непременно ставах свидетел на пожар. Било на горски от прозореца на влака или на онзи големия в района Токивабаши (тогава пътувах с кола с жена си и децата). Бях видял пожарите, преди да изгори къщата на зет ми, и те бяха събудили у мен някакви лоши предчувствия.

— Нищо чудно тази година и у нас да стане пожар.

— Какви са тия мрачни поличби!… Би било ужасно! И застраховката е нищожна…

Често си говорехме за това. Но ето че не нашата къща изгоря… Пропъдих от главата си зловещите фантазии и отново взех писалката. Само че не можах да напиша нито ред. В крайна сметка захвърлих ръкописа, изтегнах се на леглото и зачетох „Поликушка“ на Толстой. Героят на разказа е човек със сложен характер, в който се преплитат суета, болезнени страсти и честолюбие. На всичко отгоре, леко видоизменена, жизнената му трагикомедия бе карикатура на собствения ми живот. Особено страшно ми стана, когато долових в нея ледения присмех на съдбата. Не издържах и час, скочих от леглото и запратих с все сили книгата в ъгъла на сумрачната стая. „Да опустееш, дано!“

В същия миг изпод спуснатото перде изскочи огромен плъх и се стрелна по диагонал през стаята към банята. Последвах го с един скок, блъснах вратата и претърсих цялата баня, но не го открих дори под ваната. Изведнъж изпаднах в ужас. Преобух се светкавично, излязох и тръгнах по безлюдния коридор. И днес той беше мрачен и потискащ като затвор. Оклюмал, дълго слизах и се изкачвах по стълбите и накрая попаднах в кухнята на хотела. Тук се оказа необикновено светло. В едната страна на помещението имаше няколко печки. Всичките горяха. Докато минавах край тях, чувствувах ледените погледи на готвачите с бели шапки. И същевременно чувствувах ада, в който се бях сгромолясал. От устните ми се откърти молитва: „О, господи! Накажи ме, но не се гневи! С мен е свършено!“.

Изскочих от хотела и забързах към дома на сестра си през локвите разтопен сняг, в които се оглеждаше синьото небе. Клоните и листата на дърветата в парка покрай улицата бяха черни. На всичко отгоре дърветата имаха досущ като нас, хората, лицева и задна част. Пак ми стана неприятно и даже страшно. Спомних си превърнатите в дървета грешни души от Дантевия „Ад“ и веднага прекосих трамвайната линия и тръгнах по отсрещната страна на улицата, където имаше само високи сгради. Но и тук не ми бе писано да извървя спокойно и стотина метра.

— Извинете, че си позволявам дързостта да ви задържам — заговори ме двадесет и две — тригодишен младеж в униформа със златни копчета. Изгледах го мълчаливо и забелязах, че на лявата си ноздра има бенка. Той си свали фуражката и попита тихо: — Не сте ли случайно господин А(кутагава)?

— Да.

— Така си и помислих и затова…

— Какво обичате?

— Не, просто исках да се запозная с вас. Аз съм един от ревностните ви читатели, сенсей, и…

Приповдигнах шапката си и без да го оставя да довърши, продължих пътя си. „Сенсей. А. сенсей…“ От известно време не можех да понасям това обръщение. Живеех с убеждението, че на съвестта ми тежат всевъзможни грехове, а околните непрестанно търсеха повод да ме нарекат „сенсей“. Това според мен беше някаква ирония на съдбата. Съдбата ли? Моят материализъм обаче отричаше категорично всякаква мистика. Само преди два-три месеца бях писал в малкото списание на литературната ни група следното: „Нямам никаква съвест, дори съвестта на творец. Имам само нерви…“.

Сестра ми се бе подслонила с трите деца в бараката в дъното на запустялата градина. В облепената с кафеникава хартия съборетина беше по-студено, отколкото навън. Разговаряхме, протегнали ръце над мангала. Зет ми беше едър и як, а аз — прекалено хилав, поради което ме презираше инстинктивно. Освен това неведнъж бе заявявал открито, че произведенията ми са аморални. Аз от своя страна го гледах отвисоко и така и не благоволих поне веднъж да поговоря чистосърдечно с него. Но сега, докато си приказвахме със сестра ми, неусетно осъзнах, че и той като мен е живял в ад. Веднъж бил видял призрак в някакъв спален вагон… Запалих цигара и се помъчих да говоря само за финансовите проблеми на сестра ми.

— При това положение не ми остава друго, освен да разпродам всичко.

— Права си. Все ще вземеш нещо и от пишещата машина.

— Надявам се. А имаме и картини.

— И портрета на Н. (мъжа на сестра ми) ли мислиш да продадеш? Че нали той… — започнах, но щом погледнах окачения на стената портрет без рамка, почувствувах, че вече не мога да се шегувам безразсъдно по адрес на зет си. Колелата на влака били превърнали лицето му в кърваво парче месо. Оцелели само мустаците му. Историята бе наистина доста зловеща. Ала макар в лицето на портрета да не бе пропуснато нищо, единствено мустаците кой знае защо изглеждаха едва загатнати. Реших, че причината е в светлината, и заразглеждах портрета от различни ъгли.

— Какво правиш?

— Нищо… Просто ми се струва, че около устата…

— Че мустаците са някак редки, нали? — подхвърли тя полуобърната, сякаш не забелязваше нищо нередно.

Явно, че очите не ме лъжеха. Но щом това, което виждах, не беше илюзия, тогава?…

Прецених, че не е нужно да затруднявам излишно сестра си, и си тръгнах, преди да сложи обяда.

— Защо не останеш все пак?

— Утре ще намина отново… А сега трябва да се отбия и в Аояма.

— А-а, там ли? Пак ли не се чувствуваш добре?

— Непрестанно съм на лекарства. И всевъзможни приспивателни. Веронал, нейронал, торионал…

След половин час влязох в една сграда и се изкачих с асансьора на третия етаж. Бутнах стъклената врата на ресторанта, но тя не помръдна. Нещо повече, на нея висеше лакирана табела с надпис: „Почивен ден“. Започнах да се изнервям. През стъклената врата съгледах отрупана с ябълки и банани фруктиера и си казах, че нямам повече работа тук. Слязох пак с асансьора. На изхода се разминах с двама души, очевидно чиновници, които разговаряха оживено. А когато раменете ни се докоснаха, стори ми се, че единият каза: „Взе да нервничи“.

Застанах на улицата и зачаках такси, но дълго време не мина нито едно, а когато най-сетне се появиха, бяха все жълти. (Кой знае защо жълтите таксита непрестанно ми внушават страх от автомобилна катастрофа.) Скоро все пак за щастие успях да хвана едно зелено такси и поех към психиатричната клиника недалеч от гробището Аояма.

Нервничене… tantalizing[2]… Tantalus[3]… inferno…

Тантал — това бях самият аз, загледан в плодовете през стъклената врата на ресторанта. Втренчил очи в гърба на шофьора, проклинах отдън душа Дантевия „Ад“, който изплува отново в съзнанието ми. И за сетен път почувствувах колко измамно е всичко на света. Политика, промишленост, изкуство, наука… В този миг за мен те не бяха нищо повече от пъстроцветен лак, който покрива ужаса на човешкия живот. Започнах да се задушавам и отворих прозореца. Но стягащата сърцето ми болка не премина.

Зеленото такси наближи най-сетне Джингумае. Тук някъде беше пресечката, по която се свиваше за клиниката, ала днес, необяснимо защо, не можех да я открия. Накарах шофьора да мине няколко пъти напред-назад успоредно на трамвайната линия и накрая освободих таксито.

След дълго лутане най-сетне открих пресечката и завих по разкаляната улица. Тук обаче пак се обърках и излязох пред залата за траурни церемонии. От погребението на учителя Нацуме[4] преди десетина години не бях минавал покрай вратите на тази зала. Тогава и аз не се чувствувах щастлив, но поне бях спокоен. Надникнах през портата в покрития с чакъл двор. Спомних си банановото дърво от „Планинската колиба“ на Нацуме и усетих, че е дошъл краят на нещо и в моя живот. Осъзнах какво точно ме бе довело след цели десет години в това гробище.

След клиниката пак взех такси и се отправих към хотела. Но когато слизах от колата, забелязах, че някакъв мъж в дъждобран се кара пред входа с едно от момчетата. С едно от момчетата ли? Не, това беше отговорникът по колите в своята зелена униформа. Стори ми се, че ако се прибера, ще ми се случи нещастие, и тръгнах по улицата в обратната посока.

Когато се озовах на Гиндза, вече се смрачаваше. Магазините от двете страни на булеварда и замайващият човешки поток ме потиснаха още по-силно. Особено неприятно ми бе да се разхождам безгрижно, сякаш не се досещам за престъпленията на хората около мен. Вървях все на север в сумрака на гаснещия ден, в който се вливаше светлината на електрическите лампи. По едно време забелязах книжарница с купчини списания върху тезгяха. Влязох и огледах разсеяно множеството рафтове. После свалих от един „Гръцка митология“. Тази книга в жълта обложка бе очевидно адаптирана за деца, но един наслуки прочетен ред в нея ме порази неочаквано.

„И Зевс, най-великият от боговете, е безпомощен пред бога на отмъщението…“

Излязох и се слях с човешкото множество. Вървях леко приведен и чувствувах, че богът на отмъщението ме следва неотклонно…

[1] Очевидно става дума за митичния герой Ликург — цар на едоняните, наказан от Зевс с безумие заради противопоставянето си на култа към Дионисий. В една древногръцка епиграма се казва, че е ходил само със сандал на десния крак. — Бел.р. ↑

[2] Мъчително (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Тантал (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Нацуме Сосеки (1867–1916) — един от колосите на японската литература, в чието творчество за първи път органично се съчетават достиженията на европейската цивилизация и японската традиция. Най-известните му произведения са романите „Вашият покорен слуга котаракът“ („Вага хай ва неко де ару“), „Малчуганът“ („Боччан“), трилогията „Санширо“, „Сетне“ („Соре кара“) и „Портата“ („Мон“), романът „Сърце“ („Кокоро“) и други. Акутагава го смята за свой учител и изпитва пиетет към него.

„Планинската колиба“ — така се е наричал домът на Нацуме. По стара традиция, дошла от Китай, японските писатели са давали имена на своите домове. — Бел.р. ↑

3. Нощ

На втория етаж на „Марудзен“[1] открих „Легенди“ на Стриндберг и прехвърлих две — три страници. Написаното не се различаваше много от онова, което сам бях преживял. На всичко отгоре томът беше с жълта обложка. Върнах го на мястото му и измъкнах наслуки друга дебела книга. Но и в нея на една от илюстрациите имаше зъбчати колела с досущ като нашите, на хората, очи и носове. (Това бяха събрани от някакъв немец рисунки на луди.) Чувствувах се дълбоко потиснат, ала в същото време в душата ми започна да се надига протест и аз запрелиствах трескаво книга след книга с настървението на губещ комарджия. Но за мой ужас във всяка — в текста или в илюстрациите — се спотайваха игли. Във всяка?… Дори когато взех „Мадам Бовари“, която бях чел безброй пъти, изведнъж усетих, че и аз, малодушният, по нищо не се различавам от средния буржоа мосю Бовари.

В този час в края на деня бях, изглежда, единственият посетител на втория етаж на книжарницата. Разхождах се под светлината на лампите между рафтовете. После спрях пред един с надпис „Религия“ и разлистих някаква книга със зелена обложка. В съдържанието попаднах на главата „Четирите страшни врага — Подозрението, Страхът, Високомерието, Чувствената страст“. Тези думи мигом засилиха бушуващия в душата ми протест. Защото поне за мен въпросните врагове бяха другото име на прозорливостта и съзнанието. Далеч по-непоносимо бе, че и традиционният, и съвременният дух ме правеха еднакво нещастен. Докато държах книгата, изведнъж си спомних думите „Младежът от Шоулин“, които някога бях използувал за псевдоним. Докато се учел да ходи като жителите на Гандан, героят от разказа на Хан Фейдзъ съвсем забравил как вървят в Шоулин и се върнал в родния си край пълзешком[2]. Без съмнение сега и аз бях в очите на всички „Младежът от Шоулин“. Но как да си обясня, че бях избрал този псевдоним още преди да падна в ада?… Отдалечих се от рафта и силейки се да избягам от мъчителните мисли, влязох в изложбата на плакати насреща. Но ето че и на един от тях конник — очевидно свети Георги — бе пронизал с копието си крилат змей. На всичко отгоре изпод шлема надничаше мрачна надута физиономия, която ми напомни лицето на един мой враг. Сега пък ми дойде наум разказа на Хан Фейдзъ „Изкуството да убиеш дракон“[3], тъй че напуснах изложбата, без да я доразгледам, и слязох по широката стълба.

Навън се бе вече стъмнило. Вървях по булеварда и продължавах да разсъждавам върху смисъла на фразата „да убиеш дракон“. Същото пишеше и върху моята кутия с туш. Тя ми бе подарък от млад предприемач, който след редица неуспехи във всевъзможни предприятия миналата година се бе разорил окончателно. Вдигнах очи към високото небе. Исках да опитам да си представя колко нищожно малка е планетата Земя сред сиянието на безчислените звезди и следователно колко нищожно малък съм самият аз. Но макар чисто и ясно през деня, сега небето бе покрито с облаци. Внезапно усетих заплахата на нечия незнайна ненавист и веднага потърсих убежище в едно кафене на отсрещния тротоар.

То наистина се оказа убежище. Стените с цвят на роза ме успокоиха невероятно и аз се отпуснах облекчен на масичка в най-далечния ъгъл. За щастие, освен мен имаше още само двама — трима посетители. Отпих глътка от какаото и, както обикновено, запуших. От цигарата се изви тънка синкава струйка дим и се плъзна нагоре към розовата стена. Хармонията на тези два нежни цвята ми достави удоволствие. Но след малко съгледах на стената вляво портрет на Наполеон и отново започнах да изпадам в паника. Като ученик, Наполеон записал в края на тетрадката си по география: „Света Елена — малък остров“. Може да е било, както казваме, чиста случайност. Но тя сигурно го е ужасила. Портретът ме наведе на мисли за собствените ми произведения. Най-напред в паметта ми изплуваха афоризми от „Словата на един пигмей“ (и по-точно: „Човешкият живот е по-страшен от ада“.), след тях съдбата на художника Йошихиде — героя на разказа „Мъките на ада“[4], а после… Пушех и за да се избавя от тези спомени, разглеждах кафенето. Нямаше и пет минути, откак бях намерил убежище тук, а обстановката край мен бе успяла вече да се преобрази. Особено ме огорчи пълната дисхармония между розовите стени и имитиращите махагон маси и столове. Боях се, че пак ще изпадна в невидими за човешкото око страдания, затова хвърлих сребърна монета и се устремих панически навън, но ме спряха:

— Ало, сметката ви е двадесет сена.

Оказа се, че бях извадил не сребърна, а медна монета.

Тръгнах сконфузен по улицата и изведнъж си спомних своя дом в далечната борова гора. Не къщата на моите осиновители край Токио, а онази, взетата под наем за семейството, на което аз самият бях глава. Да, в такава къща живеех преди десет години. После обстоятелствата се стекоха така, че се преместих прибързано при родителите си. И веднага се превърнах в роб, в тиранин, в безпомощен егоист…

Прибрах се в хотела чак към десет. Бях толкова съсипан от дългото ходене, че не намерих сили да се кача в стаята си, а почти рухнах на един стол пред камината, в която горяха дебели кръгли цепеници. По едно време се замислих за своя още незапочнат роман. Той трябваше да се състои от около тридесет подредени в хронологичен ред новели с обединяващ герой — народа, във всичките етапи на историческото му развитие от Суйко[5] до Мейджи. Наблюдавах унесен танца на искрите в камината и внезапно пред очите ми застана бронзовата статуя пред императорския дворец[6]. Тя представляваше възседнал гордо коня си воин в шлем и доспехи — олицетворение на верноподаничеството. Но неговите врагове…

Ето че пак се пренесох от далечното минало в най-непосредственото настояще. Но за щастие, в този момент се приближи един мой стар приятел — скулптор. Беше както винаги с любимото си кадифено сако и щръкнала козя брадица. Станах и стиснах протегнатата му ръка. (Не че имах навика да се здрависвам, а просто се съобразявах с него. Той бе прекарал половината си живот в Париж и Берлин.) Но за мое удивление, ръката му бе влажна като влечуго.

— Тук ли си отседнал?

— Да.

— За да работиш ли?

— Да, и за това.

Той ме изгледа внимателно. Очите му като че търсеха нещо подозрително в мен.

— Какво ще кажеш да поговорим в моята стая, а? — подхвърлих предизвикателно. (Имам отвратителния навик да се държа предизвикателно, когато съм притеснен.)

В отговор той се усмихна и попита:

— И къде е тая твоя стая?

Рамо до рамо, като истински добри приятели, ние минахме покрай разговарящите тихо чужденци и се качихме в стаята ми. Моят приятел веднага седна с гръб към огледалото и се разприказва за какво ли не. За какво ли не?… Говореше най-вече за жени. Бях един от онези, които изкупваха престъпленията си в ада, и затова всякакви безнравствени приказки ме хвърляха в още по-дълбоко униние. Заех временно позата на пуритан и започнах да се гавря с нежния пол.

— Устните на С. например са страшни за гледане. То от целуване с всекиго… — но изведнъж млъкнах и се взрях в отражението на гърба му в огледалото. Под едното му ухо съзрях лепенка жълт анкерпласт.

— От целуване с всекиго ли?

— Ами имам чувството, че е от тоя тип жени.

Той кимна усмихнат. Усещах, че не престава да ме следи с необикновено внимание, като че се мъчеше да разкрие тайните ми. Във всеки случай продължихме да одумваме жените. Не се отвращавах от него, а по-скоро се срамувах от собственото си малодушие и ставах все по-мрачен.

Едва изчаках да си отиде, изтегнах се на кревата и зачетох „Път в тъмната нощ“[7]. Душевната борба на героя ме измъчваше болезнено. Дадох си сметка, че в сравнение с него съм кръгъл идиот, и неочаквано заплаках със сълзи. Ала в същото време сълзите ми донесоха неподозиран покой. Само че не задълго — в дясното ми око отново се появиха полупрозрачните зъбчати колела. Те се въртяха и ставаха все повече и повече. Обзет от ужас, че всеки миг ще започне и главоболието, оставих книгата, изпих таблетка веронал и се помъчих да заспя.

Присъни ми се езеро, в което плуваха и се гмуркаха деца — момчета и момичета. Погледах ги, но сетне се обърнах и тръгнах към отсрещната борова гора. Някой извика след мен:

— Ей, татко.

Обърнах се назад и видях на брега на езерото жена си. Изведнъж съвестта ми се сгърчи от яростни угризения.

— Татко, няма ли да си вземеш кърпа?

— Не ми трябва. Внимавай там за децата.

Продължих напред. Но неочаквано пътеката се превърна в перон на някаква провинциална гара. От едната страна се издигаше ограда от жив плет. Край нея стояха студентът Н. и възрастна жена. Щом ме съгледаха, двамата приближиха и заговориха в един глас:

— Пожарът беше страхотен!

— Едва успях да се измъкна!

Имах чувството, че съм виждал някъде жената. На всичко отгоре, разговаряйки с нея, изпитвах особена радостна възбуда. В това време, обвит в облаци дим, влакът навлезе бавно в гарата. Качих се и тръгнах по коридора на спалния вагон между спуснатите от двете страни бели завеси. На едно от леглата лежеше с глава към мен някаква жена — гола и досущ като мумия. Моят бог на отмъщението — дъщерята на лудия…

Отворих очи и скочих. Оказа се, че съм заспал със светната лампа. Отнякъде се дочуваше плясък на криле и цвърчене на мишки. Отворих вратата, излязох в коридора и се озовах светкавично до камината. Свих се в креслото пред нея и се загледах в несигурния гаснещ огън. Дойде момче в бяла униформа и хвърли дърва.

— Колко е часът?

— Към три и половина, господине.

В отсрещния ъгъл на хола някаква американка продължаваше да чете. Дори отдалеч се забелязваше, че роклята й е зелена. Почувствувах, че съм спасен, и зачаках търпеливо утрото. Като старец, който след дълги години страдания очаква кротко смъртта…

[1] Голяма книжарница в Токио. — Б.пр. ↑

[2] Хан Фейдзъ — древнокитайски философ. Историята за младежа от Шоулин обаче за първи път е описана от Джуандзъ (IV в. пр.н.е.). — Бел.р. ↑

[3] „Изкуството да убиеш дракон“ — символ на безцелно изкуство. — Бел.р. ↑

[4] „Мъките на ада“ („Джигокухен“) — един от най-известните разкази на Акутагава (Вратата Рашомон, Профиздат, 1979). — Бел.р. ↑

[5] Суйко — японска императрица, управлявала от 593 до 628 год. — Бел.р. ↑

[6] Статуята е на прославения феодал от XIV век Кусуноки Масашиге, влязъл в историята на Япония като символ на васална вярност и рицарска доблест. — Бел.р. ↑

[7] „Път в тъмната нощ“ („Ан’я коро“) — роман от Шига Наоя (1883–1971), едно от най-представителните произведения на новата японска литература (ДИ „Народна култура“, 1982). — Бел.р. ↑

4. Все още ли?

Най-сетне дописах в хотелската стая разказа и реших да го изпратя на едно списание. Хонорарът нямаше, разбира се, да покрие и едноседмичните ми разходи за хотела, храната… Но така или иначе бях доволен, че съм си свършил работата, и търсех нещо, което да тонизира духа ми. Затова се отправих към една книжарница на Гиндза.

По огрения от зимното слънце асфалт се въргаляха хартии. Навярно заради светлината ми приличаха на рози. Почувствувах в това нечия особена благосклонност и влязох в книжарницата. Вътре беше по-уютно от всякога. Но някакво момиченце с очила разговаряше с продавача и аз веднага се разтревожих. Спомних си обаче разпилените отвън хартиени рози и си купих „Диалози“ на Анатол Франс и „Писма“ на Мериме.

С двете книги под мишница влязох в едно кафене, седнах на най-закътаната маса в дъното и зачаках да ми донесат кафето. Насреща седяха двама — вероятно майка и син. Синът беше много по-млад, но приличаше поразително на мен. На всичко отгоре те разговаряха, допрели глави като влюбени. Загледах се в тях. Синът безусловно съзнаваше, че е приятен физически на майка си. За мен това бе категоричен пример за силата на онова непреодолимо влечение, от което пазех ясен спомен. Ала същевременно и пример за желанието, превръщащо действителността в ад. Само че… Ужасих се, че пак ще изпадна в нечовешки страдания, но за щастие тъкмо тогава дойде кафето и аз отворих облекчен „Писмата“ на Мериме. И те като разказите му впечатляват с проницателните си афоризми. На всичко отгоре афоризмите ми внушиха неусетно твърдост на духа. (Една от слабостите ми е, че лесно се поддавам на влияние.) Изпих кафето и си тръгнах със самочувствието на готов на всичко човек.

Вървях и разглеждах витрините. На витрината на някакъв магазин за рамки висеше портрет на Бетховен, на самия гений с отметната назад коса. Само че в този Бетховен имаше според мен нещо комично…

Край мен мина мой стар приятел — съученик от гимназията, университетски преподавател по приложна химия. Носеше огромна чанта, а едното му око бе кървясало.

— Какво ти е на окото?

— На окото ли? Банален конюнктивит.

Неочаквано си спомних, че преди четиринадесет — петнадесет години при сексуално влечение очите ми се възпаляваха по същия начин. Не казах, разбира се, нито дума. Той ме потупа по рамото и заразказва новини за наши общи приятели. После, без да спира да говори, ме завлече в едно кафене.

— Отдавна не сме се виждали. От тържественото откриване на паметника на Шу Шунсуй[1], нали? — подхвърли той през мраморната масичка, след като запали цигара.

— Да. Този Шу Шун… — Кой знае защо не можех да изговоря правилно името, макар да се четеше по японски, и това ме хвърли в паника.

Но приятелят ми, изглежда, не забеляза нищо и продължи да бъбри за какво ли не. За писателя К., за булдога, който неотдавна си купил, за отровния газ люизит…

— Ти май изобщо не пишеш, а? Вярно, че прочетох наскоро твоя „Поменник“, ама… Това автобиографично ли е?

— Автобиографично е.

— Звучи малко болезнено. Как си със здравето напоследък?

— Продължавам да се тъпча с лекарства.

— И аз напоследък страдам от безсъние.

— „И аз“ ли?… Защо казваш „и аз“?

— Нали спомена, че те мъчи безсъние. А това е много опасно, трябва да знаеш…

В кървясалото му око се мярна подобие на усмивка. Още преди да отвърна, почувствувах, че не мога да изговоря правилно последната сричка на „безсъние“.

„Напълно естествено за сина на една луда.“

Само след десетина минути отново вървях сам по улицата. На моменти разпилените по асфалта хартии наподобяваха вече човешки физиономии. Край мен мина жена с къса коса. Отдалеч ми се стори красива, но когато се изравнихме, видях, че лицето й е сбръчкано и уродливо. На всичко отгоре като че беше и бременна. Отвърнах неволно очи и свих по широката странична улица. След малко ме заболяха хемороидите. За тази болка има едно-единствено лекарство — баня до кръста.

Баня до кръста… И Бетховен, разбира се, си е правел бани до кръста.

Изведнъж ми замириса на сяра — всъщност баните са серни, — но на улицата естествено нямаше никаква сяра. Спомних си разпилените по асфалта хартиени рози и си наложих да вървя твърдо.

След час се затворих в хотелската стая, седнах на масата пред прозореца и започнах нов разказ. За мое удивление, писалката направо препускаше по листа. Ала след два-три часа се закова внезапно, сякаш притисната от невидима тежест. Безсилен да се справя с положението, аз станах и се заразхождах из стаята. Изведнъж изпаднах в мания за величие и обзет от дива радост, си въобразих, че нямам нито родители, нито жена и деца, а само живота, който се лее изпод перото ми.

След четири — пет минути обаче трябваше да отида до телефона. Но колкото и да виках в отговор, отсреща повтаряха все една и съща съвършено непонятна дума. Звучеше ми като „моул“. В крайна сметка затворих телефона и пак започнах да снова из стаята. Но това „моул“ кой знае защо не ми излизаше от главата и ме гризеше отвътре.

— „Моул“… Mole…

„Моул“ на английски е къртица. Асоциацията не ми беше приятна. За секунди трансформирах mole в la mort. La mort на френски е „смърт“. Обзе ме тревога. Смъртта, изглежда, ме преследваше, както бе преследвала зет ми. Чувствувах обаче, че в тревогата ми има нещо комично, и дори се засмях.

От къде на къде комично? Сам не разбирах. За пръв път от много време застанах пред огледалото и се вторачих храбро в отражението си. То, разбира се, също се смееше. Гледах се и неочаквано се сетих за своя двойник. Двойникът — на немски Doppelgaenger, не ми се бе явявал пред очите. Ала съпругата на моя познат К., сега американски киноартист, го бе срещнала веднъж в кулоарите на Имперския театър. Помня неудобството, когато тя подхвърли: „При последната ни среща вие дори не ме поздравихте“. После един вече покоен преводач с отрязан крак се бе натъкнал на двойника ми в магазинче за цигари на Гиндза. Дали смъртта няма да споходи първо двойника ми? Ами ако тя е вече тук, зад гърба ми?… Извърнах се от огледалото и пак седнах на масата пред прозореца.

Четириъгълният прозорец гледаше към изсъхнала полянка с малко езеро. Докато ги наблюдавах, се сетих за няколкото тетрадки с незавършените си пиеси, които изгоряха в оная далечна борова гора. Сетне взех писалката и отново се залових за разказа.

[1] Шу Шунсуй (кит. Джу Шуншуй) — китайски учен от XVI век, емигрирал в Япония. — Бел.р. ↑

5. Червената светлина

Слънчевата светлина започна да ме измъчва. Жадувах като къртица за пълен мрак и дори посред бял ден пишех на лампа и със спуснато перде. Работех усърдно, а щом се изморях, отварях „История на английската литература“ на Иполит Тен и се зачитах наслуки в биографиите на разни поети. Всички до един бяха нещастни хора. Дори елизабетинските колоси, дори знаменитият учен Бен Джонсън, който изпаднал в такова дълбоко нервно изтощение, че виждал как на палеца на крака му започва битката между армиите на Рим и Картаген. Нещастието им ме изпълваше с жестоко злорадство.

Веднъж привечер, когато духаше силен източен вятър (за мен това е добро предзнаменование) аз се измъкнах на улицата през мазето на хотела и тръгнах към дома на един старец. Той беше прислужник в някакво библейско общество и в мансардата си се отдаваше на четене и молитви в самота.

Греехме ръце над мангала и си приказвахме за какво ли не под закачения на стената кръст. Защо майка ми е полудяла; защо предприятието на баща ми банкрутира; и защо самият аз съм така жестоко наказан. Старецът, който знаеше всички тези тайни, се усмихваше някак особено победоносно и не се уморяваше да разговаря с мен. На всичко отгоре от време на време рисуваше пестеливо, само с няколко думи, пародията на човешкия живот. Не можех, разбира се, да не уважавам този отшелник, но постепенно открих, че и той е във властта на непреодолим нагон.

— Щерката на градинаря е и хубава, и добросърдечна… А е и винаги много мила с мен.

— Колко е голяма?

— Тази година прави осемнадесет.

За него това можеше и да е бащинска обич, ала в очите му святкаше страст. А и на ябълката, с която ме почерпи, се появи еднорог. (Често откривах митологични животни в разреза на дърво или в пукнатината на чашка за кафе.) Еднорогът бе, разбира се, демоничен цилин. Спомних си, че един враждебно настроен към мен критик ме бе нарекъл „“демонско изчадие" от първото десетилетие на Двадесети век", и осъзнах, че и в тази мансарда не съм в безопасност.

— Как си напоследък?

— С все така опънати до крайност нерви.

— Само че лекарствата няма да ти помогнат. А не искаш ли да се отдадеш на вярата?

— Стига да бих могъл…

— Че то не е никак трудно. Достатъчно е да повярваш в бога, в божия син Христос и в чудесата, сътворени от Христос…

— Мога да повярвам в дявола, но…

— А защо не и в бога? Вярваш ли в сянката, не можеш да не повярваш и в светлината.

— Но има и мрак без светлина.

— Мрак без светлина ли?

Премълчах — друго не ми оставаше. И този човек блуждаеше като мен в пълен мрак. Но вярваше, че щом има мрак, има и светлина. Убежденията ни не съвпадаха единствено по този въпрос. Но поне за мен това бе непроходима пропаст.

— Светлина, разбира се, има. Доказват го, ако щеш, чудесата… И сега често стават чудеса.

— Но те са дело на дявола…

— Защо пак споменаваш дявола?

Изкушавах се да му опиша какво бях преживял през последните година-две, но се боях, че ще разкаже всичко на жена ми и децата и после и аз като майка си ще попадна в лудницата.

— Какво е онова там?

Удивително якият за годините си старец се извърна към вехтата етажерка с книги и на лицето му се изписа изражение на духовен пастир.

— Събрани съчинения на Достоевски. Чел ли си „Престъпление и наказание“?

Още преди десет години се бях пристрастил към Достоевски. Но случайно (?) изречените думи „престъпление и наказание“ ме впечатлиха дълбоко. Помолих стареца да ми даде за известно време книгата и си тръгнах към хотела.

Ярко осветените многолюдни улици за сетен път ми развалиха настроението. Особено непоносима ми бе мисълта, че мога да срещна познат, и нарочно избирах като крадец по-тъмни пресечки.

След малко обаче ме присви стомах. Можеше да ми помогне само чаша уиски. Открих някакво барче и бутнах вратата, за да вляза. Ала в тясното задимено помещение седяха група младежи с вид на хора на изкуството, а в центъра на групата жена със спусната над ушите коса свиреше прочувствено на мандолина. Изведнъж се обърках и веднага затворих вратата. Направих няколко крачки и изненадан открих, че сянката ми се люшка насам-натам. И че съм осветен от ужасяваща червена светлина. Заковах се на място, но сянката ми продължи да се клатушка. Обърнах се плахо и едва тогава забелязах окачения над вратата на бара шарен фенер, който се поклащаше от силния вятър…

Влязох в някакъв приземен ресторант, застанах пред бара и си поръчах уиски.

— Уиски ли? Имаме само Black and White[1].

Налях уиски в чашата с газирана вода и започнах да отпивам глътка по глътка. Редом двама тридесетинагодишни мъже с вид на журналисти разговаряха тихо и при това на френски. Бях с гръб към тях и непрестанно усещах погледите им. Действуваха ми като електрически ток. Изглежда, знаеха името ми и говореха по мой адрес:

— Bien… très manvais… pourquoi?…

— Porquoi?… le diable est mort!…

— Oui, oui… d’enfer…[2]

Оставих на бара сребърна монета (последната) и побягнах от ресторанта. Вече не чувствувах предишната силна болка, тъй че ветровитата нощна улица уталожи нервите ми. Сетих се за Разколников и изпитах страстно желание да се изповядам. Само че изповедта ми безспорно щеше да направи нещастен не само мен. И не само семейството ми. На всичко отгоре не бях сигурен доколко желанието ми е искрено. Ех, ако нервите ми се оправеха и станеха като на всеки нормален човек… Но за тази цел трябваше да замина за някъде. За Мадрид, за Рио, за Самарканд…

В това време малката бяла реклама на някакъв магазин ме хвърли внезапно в тревога. Върху нея бе изрисувана търговската марка — автомобилна гума с криле. Спомних си за древния грък, който се опитал да полети с изкуствени криле. Вдигнал се във въздуха, но слънцето разтопило крилете му и той паднал в морето и се удавил. В Мадрид, в Рио, в Самарканд… Присмях се на празните си мечти. И пак си помислих за преследвания от бога на отмъщението Орест.

Вървях по тъмна улица край някакъв канал. В главата ми изплува неусетно домът на моите осиновители. Бях сигурен, че и баща ми, и майка ми живеят в очакване да се върна при тях. Чакаха ме сигурно и децата… Но аз се боях, че прибера ли се у дома, оная неведома сила отново ще ми отнеме напълно свободата. В развълнуваната вода на канала досами пристана бе привързан шлеп. А от друг наблизо се процеждаше слаба светлина. Кой знае колко хора — може би дори цяло семейство — живееха там. И те, разбира се, също се обичаха и ненавиждаха… Но аз отново призовах на помощ войнствения дух и леко замаян от алкохола, се прибрах в хотела.

Седнах на масата, за да продължа „Писмата“ на Мериме. Те и този път ми вдъхнаха жизнени сили. Ала узнах, че на стари години писателят е станал протестант, и внезапно съзрях лицето му под сянката на маската. Значи и той бе един от онези, които блуждаеха като нас в пълен мрак. В мрак ли?… Започнах да проумявам колко чудовищен всъщност е „Път в тъмната нощ“. Но за да не се поддам на унинието, грабнах „Диалозите“ на Анатол Франс. За да се убедя, че и този съвременен духовен пастир носеше своя кръст…

След час ми донесоха купчина писма. Едно от тях бе на лайпцигско издателство, което ме молеше за статия на тема „Съвременната японка“. Защо се обръщаха тъкмо към мен? На всичко отгоре писмото на английски завършваше с послепис на ръка: „Бихме се радвали и на черно-бял женски портрет в стила на класическите японски традиции“. Веднага се сетих за марката уиски Black and White и накъсах писмото на парченца. После отворих наслуки друг плик и плъзнах поглед по жълтата пощенска хартия. Пишеше ми непознат младеж. Но само след два-три реда се раздразних от „Вашият разказ «Мъките на ада»…“ Третото беше от моя племенник. Въздъхнах облекчен и зачетох с интерес новините от къщи. Само че и това писмо ме съкруши с края си: „Изпращам ти преизданието на стихосбирката «Червена светлина»«[3]…

Червена светлина! Изпитах усещането, че някой ми се присмива, и избягах панически от стаята. В коридора не се мяркаше жива душа. Подпирайки се с ръка о стената, се добрах криво-ляво до фоайето. Отпуснах се на първия попаднал ми стол и най-напред запуших. Цигарата, кой знае защо, се оказа „Еършип“[4]. Откакто живеех в хотела, купувах само „Стар“[5]. Пред очите ми отново изплуваха изкуствените криле. Повиках момчето и го помолих да ми донесе две кутии „Стар“. Но ако можеше да се вярва на думите му, „Стар“, за съжаление бяха свършили.

— Имаме обаче „Еършип“, господине…

Поклатих глава и огледах фоайето. Четири-пет чужденци разговаряха на една маса насреща. На всичко отгоре сред тях седеше жена в червена рокля. Тя им обясняваше тихичко нещо и от време на време като че ме поглеждаше.

— Мисис Таунсхед… — пошепна ми някой невидим.

Не знаех, разбира се, такова име. Дори ако жената насреща се казваше… Скочих от стола и ужасен, че полудявам, тръгнах обратно към стаята си.

Мислех с влизането да позвъня в психиатричната клиника, при все че да попадна в нея, за мен бе равносилно на смърт. Трябваше да разсея страха и след жестоки колебания взех „Престъпление и наказание“. Но книгата се отвори на страница от „Братя Карамазови“. Реших, че съм сбъркал, и погледнах корицата. „Престъпление и наказание“… Нямаше съмнение, че в ръцете си държах „Престъпление и наказание“. В грешката на книговезците и във факта, че бях отворил точно на това място, долових пръста на съдбата и, волю-неволю, започнах да чета. Но след няколко изречения затреперих неудържимо. Бях попаднал на главата, в която дяволът измъчва Иван… И Иван, и Стриндберг, и Мопасан, а и мен тук, в тази хотелска стая…

Вече само сънят можеше да ме спаси. Но не ми бе останало нито прахче приспивателно. Чувствувах, че няма да издържа на изтезанието, че трябва поне да дремна. Но с отчаяна дързост позвъних да ми донесат кафе и сграбчих като обезумял писалката. Две, пет, седем, десет страници… Ръкописът растеше пред очите ми. Заселих света на разказа си със свръхестествени същества[6]. А в едно от тях обрисувах себе си. Само че умората размъти постепенно съзнанието ми. Най-сетне не издържах и се изтегнах на кревата. После, изглежда, съм поспал четиридесет — петдесет минути. Но изведнъж някой ми пошепна: „Le diable est mort“[7]. Събудих се и скочих.

Вън светлееше — студеното утро встъпваше в правата си. Застанах до вратата и огледах оттам пустата стая. И ето че на заскрежения прозорец се появи миниатюрен пейзаж — пожълтяла борова гора, а отвъд нея — морето. Пристъпих плахо към прозореца и осъзнах, че отвън бе посърналата полянка и езерото, ала халюцинацията роди в душата ми чувство, близко до носталгия по дома и семейството. Реших в девет часа да позвъня в редакцията на едно списание и щом уредя финансовите си въпроси, да замина веднага за къщи. Реших го, докато натиквах в пътната чанта върху масата книгите и ръкописите си.

[1] „Черно и бяло“ (англ.) — известна марка уиски. — Б.пр. ↑

[2] — Добре… Много лошо… Защо?

— Защо ли?… Дяволът е мъртъв!…

— Да, да… От ада… (фр.). — Б.пр. ↑

[3] »Червена светлина“ („Шакко“) — сборник със стихотворения на изтъкнатия съвременен майстор на класическите японски петстишия вака Сайто Мокичи (1882–1953). Стихосбирката излиза през 1913 год. — Бел.р. ↑

[4] „Дирижабъл“ (англ.). — Б.пр. ↑

[5] „Звезда“ (англ.). — Б.пр. ↑

[6] Намек за повестта „Каппа“ (включена е в настоящия сборник). — Бел.р. ↑

[7] „Дяволът е мъртъв“ (фр.). — Б.пр. ↑

6. Самолетът

Пътувах с кола от една гара по железопътната линия Токайдо към вилната зона. Въпреки студа шофьорът кой знае защо беше във вехт дъждобран. Потръпнах от това неприятно съвпадение и си наложих да гледам само навън. В далечината между ниските борове — навярно по старото шосе — видях да се точи погребално шествие. Като че нямаше фенери от бяла хартия, но отпред и отзад на катафалката се полюляваха леко сребърни и златни изкуствени лотоси…

Благодарение на жена ми, децата и приспивателните прекарах два-три доста спокойни дни. От моята стая на втория етаж се виждаше в далечината, отвъд боровата гора, морето. Работех до обяд, усамотен горе, и слушах гугукането на гълъбите. Освен гълъби и врани на верандата кацаха и врабци. Те също ме радваха. Щом ги видех, веднага си спомнях думите: „Влизам в храма на радостните птици!“.

Един топъл облачен следобед отидох за мастило. Но в магазина имаше само с цвят на сепия, а то ме разстройва повече от всяко друго. Нямаше обаче какво да се прави. Излязох с празни ръце и тръгнах наслуки по безлюдната улица. Скоро, изпънал гръд, срещу мен се зададе четиридесетгодишен късоглед чужденец. Беше шведът, който живееше наблизо и страдаше от мания за преследване. На всичко отгоре се казваше Стриндберг. Стори ми се, че при разминаване го усетих физически.

Улицата бе много къса, но докато стигнах края й, някакво наполовина черно куче мина точно четири пъти край мен. Свих в една пресечка и се сетих за уиски Black and White. Мина ми през ума, че и вратовръзката на Стриндберг беше в бяло и черно. За нищо на света не можех да повярвам, че съвпадението е случайно… Изпитах чувството, че само главата ми върви по улицата, и се поспрях. Зад телена ограда край пътя лежеше захвърлена малка стъклена паница, преливаща с оттенъците на дъгата. Около дъното се образуваше рисунък с очертанията на криле. В този момент от клоните на близкия бор се спусна ято врабци. Но щом наближиха паничката, сякаш сговорили се, птиците се вдигнаха като облак право нагоре.

Отбих се у родителите на жена ми и седнах на плетения стол до градината. В ъгъла зад телена мрежа се разхождаха бавно бели кокошки порода „легхорн“. После в краката ми се излегна черно куче. Опитвах се да разреша съмненията си, за които никой не знаеше, а външно разговарях съвършено спокойно с майката и брата на жена ми.

— Колко спокойно е винаги тук!

— Да, в сравнение с Токио.

— Защо, нима се случват неприятности?

— Че да не сме извън света я? — отвърна тъща ми и се засмя.

Вилният район наистина не беше извън света. Знаех, до последната подробност колко престъпления и трагедии се бяха случили тук за по-малко от година. Лекар, замислил да отрови бавно пациента си; старица, подпалила къщата на осиновения си син и жена му; адвокат, кроящ планове да заграби имуществото на по-малката си сестра… Когато гледах къщите им, все имах чувството, че виждам ада на човешкия живот.

— Наблизо си имате и един луд, нали?

— А-а, сигурно Х. Само че той не е луд, а просто глуповат.

— Което на медицински език е dementia praecox[1]. Става ми ужасно неприятно, като го видя.

— Ужасно неприятно ли?… Не бива така, бъди по-твърд!

— Той е несравнимо по-твърд от мен, но… — присъедини се както винаги свенливо към разговора братът на жена ми и се приповдигна от постелята. Изглеждаше отдавна небръснат.

— Но и в силата има слабост…

— Ах, ах, ето че ме затрудни — подхвърли тъща ми.

Погледнах я и се усмихнах горчиво. Усмихваше се и братът на жена ми и зареял поглед към далечната борова гора над оградата, продължи разпалено. (Понякога този млад и вече почти здрав мъж ми се струваше въплъщение на изтръгналия се от оковите на плътта дух.)

— Удивляваш се, че се е изолирал така от хората, а излиза, че се разкъсва от непреодолими човешки страсти.

— Както впрочем се случва да мислиш някого за необикновено добър, а той да се окаже злодей.

— Не, има и по-крайни противоположности от доброто и злото.

— Като, да речем, детето у един възрастен човек.

— И това не. Не намирам точните думи, но… Нещо като например двата електрически полюса. Защото електричеството носи в себе си две абсолютни противоположности.

В този миг се сепнахме от невъобразимия рев на самолет. Вдигнах инстинктивно очи нагоре — самолетът прелетя толкова ниско, че почти докосна върховете на боровете, сетне се издигна право нагоре. Беше рядко срещащ се моноплан с жълти криле. Подплашени от рева, кокошките се пръснаха на всички страни. Най-силно се ужаси кучето. То залая, подви опашка и се свря под верандата.

— Как мислиш, няма ли опасност да падне този самолет?

— Ами, ще падне… А знаеш ли какво представлява „летателната болест“?

Тъкмо си палех цигара, та само поклатих отрицателно глава.

— Летците са непрестанно из висините и затова постепенно престават да понасят земния въздух…

Сбогувах се и поех през застиналата в абсолютен покой борова гора. С всяка измината минута унинието в душата ми се засилваше. Защо ли самолетът прелетя точно над главата ми, а не по-встрани? И защо в хотела продаваха само цигари „Еършип“?

Избрах най-безлюдната пътека и тръгнах по нея, разкъсван от въпроси.

Морето отвъд ниските дюни изглеждаше стоманеносиво, а на едно от пясъчните хълмчета стърчеше самотно рамката на люлка, но самата люлка беше изчезнала. Загледах се натам и изведнъж си представих бесилка. И наистина по напречната греда бяха накацали врани. Забелязаха ме, ала дори не дадоха вид, че се канят да отлетят. На всичко отгоре враната в средата навири огромния си клюн и изграчи четири пъти.

Повървях край обраслия с посърнала трева пясъчен насип, после свих по една пътека, от двете страни на която се издигаха вили. Вдясно сред високите борове трябваше да белее двуетажна дървена къща в европейски стил. (Един мой приятел я бе нарекъл „домът на пролетта“.) Но ето че стигнах до мястото, а вместо къща върху бетонната площадка видях само една вана. Изгоряла е, премина като светкавица през ума ми, и веднага забързах напред, като се стараех да не се обръщам. Насреща ми се носеше на колело мъж с кафява ловджийска шапка. Той се бе облегнал с цялата си тежест върху кормилото и се взираше необикновено съсредоточено пред себе си. Стори ми се, че лицето му е досущ като на зет ми и преди да ме забележи, побързах да свърна по страничната пътека. Само че насред пътеката лежеше с корема нагоре полуразложен плъх.

Нещо ме преследваше и с всяка крачка засилваше тревогата ми. Ето че и полупрозрачните зъбчати колела започнаха едно след друго да стесняват полезрението ми. Ужасен, че настъпва сетният ми час, аз вървях и се стараех да държа главата си съвсем изправена. Колелата ставаха все повече и се въртяха все по-бързо. В същото време застиналите вдясно борове с преплетени клони се премрежиха, сякаш ги гледах през армирано стъкло. Усещах, че сърцето ми ще изскочи, и няколко пъти се опитвах да спра край пътя. Но някой като че ме тласкаше напред.

След половин час вече лежах в стаята си на втория етаж и затворил очи, се борех с ужасното главоболие. Но ето че под клепачите ми се появиха криле с люспи като сребристи пера. Крилете се отразяваха отчетливо върху ретините ми. Отворих очи, обърнах ги към тавана и след като се уверих, че там няма нищо такова, ги затворих. Но сребристите криле отново изплуваха от мрака. Изведнъж си спомних, че и на радиатора на колата, с която се бях возил неотдавна, имаше криле…

В този миг някой се изкачи припряно по стълбата, но веднага хукна надолу. Разбрах, че е жена ми, и уплашен, слязох в полутъмната столова. Едва поемайки си дъх, жена ми стоеше с отпусната глава, а раменете й се тресяха.

— Какво се е случило?

— Не, нищо… — вдигна най-сетне глава тя и се усмихна преко сили. — Наистина няма нищо… Просто ми се стори, че умираш и…

Това бе най-страшното преживяване в живота ми… Нямам повече сили да пиша. Непоносимо тежко ми е да живея в такова душевно състояние. Няма ли някой да се смили и да ме удуши, докато спя?

1927 година

(Публикувано посмъртно)

[1] Ранно слабоумие (лат.). — Б.р. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.